Даниил Хармс
Някакъв бояджия седна на една люлка…

Превод от руски: Ася Григорова, 2001

chitanka.info

Някакъв бояджия седна на една люлка и рече: „Засилете ме ей до оная издатина и това е.“ Петров и Комаров хванаха въжето.

— Хайде! — каза бояджията и люлката отхвръкна нагоре.

Бояджията се отблъскваше от стената с крака. Люлката излиташе и пак се засилваше към стената. А бояджията пак се отблъскваше от нея с крака.

Петров и Комаров дърпаха въжето поред. Ту Петров, ту Комаров. Докато единият дърпаше, другият за всеки случай държеше свободния му край.

Бояджията се вдигаше все по-високо.

На първия етаж имаше някакъв кооператив. Бояджията се издигна до табелата и опря крак в буквата О.

В това време Комаров увисна на въжето и люлката с бояджията спря срещу прозореца на втория етаж. Бояджията присви нозе, за да не се стовари върху стъклото на прозореца, но в това време на въжето увисна Петров и бояджията се оказа до стената между втория и третия етаж. На стената беше написано с тебешир: „Ванка е дърдорко, а Наташка е глупачка!“

„Виж ти, рече си бояджията и поклати глава, чак дотук са стигнали, дяволите!“

Но на въжето отново увисна Комаров и бояджията видя пред себе си отворен прозорец, а в прозореца — стая. В стаята имаше двама души, единият със сако, а другият като че без сако. Оня в сакото беше стиснал другия, дето май че нямаше сако, и го душеше.

В този момент обаче на въжето увисна Петров и бояджията видя някакъв ръждив корниз.

— Чакай! — развика се бояджията. — Давай обратно!

Петров и Комаров вирнаха глава нагоре и го зяпнаха.

— Какво гледате! Надолу! По-бързо! Там в прозореца душат човек! — викаше бояджията и риташе с крака в отворения прозорец.

Петров и Комаров се засуетиха и увиснаха едновременно на въжето. Бояджията отлетя направо към четвъртия етаж, като здравата удари крака си в корниза.

— Надолу, по дяволите! — изкрещя бояджията над цялата улица.

Петров и Комаров, изглежда, схванаха каква е работата, и почнаха лека-полека да отпускат въжето. Люлката запълзя надолу. На улицата започна да се събира тълпа.

Бояджията се наведе и надникна в прозореца.

Човекът без сако лежеше на пода, а човекът със сакото го беше яхнал и продължаваше да го души.

— Какво става там? — викаха отдолу Петров и Комаров.

— Ами един човек души друг! — изкрещя бояджията. — Ще те науча аз тебе!

С тези думи бояджията се изхлузи от люлката и скочи в стаята.

Олекналата люлка се разлюля и се удари о стената, отлетя далеч от сградата и със засилка фрасна водосточната тръба.

В тръбата нещо зашумя, затрополя, затъркаля се и се посипа. Народът с викове отскочи към средата на улицата. А от водосточната тръба на тротоара изпаднаха три малки парчета от тухла.

Тълпата пак се приближи до сградата.

Петров и Комаров все още бяха вкопчени във въжето и показваха как са дърпали люлката нагоре, как бояджията им е викнал да я отпуснат надолу и как един човек души друг.

Тълпата ахкаше и охкаше, гледаше нагоре и най-после взе решение да помогне по някакъв начин на бояджията. Един човек със сламена шапка предлагаше помощта си и уверяваше, че по водосточната тръба може да се изкатери до края на света. Бабичка със спаружено личице и толкова голям нос, че можеш да го обхванеш с две ръце, настояваше всичките мошеници да бъдат предадени на милицията и да им приберат паспортите, че да се научат те как се мъчат хората.

Петров и Комаров, все още стиснали въжето, говореха: „Няма да го пуснем! Сега вече не! Няма го майстора!“

В това време от вратата на сградата изхвърча портиерът с огромен космат калпак, със син потник и червени галоши, нахлузени върху парцаливи валенки. С вик „Какво става тук?“ той се втурна към Петров и Комаров.

Обясниха му, че на четвъртия етаж, ей в оня прозорец, някакъв човек души друг.

— След мен! — викна портиерът и затича към входа. Тълпата се спусна подире му.

Петров и Комаров завързаха въжето за някаква дървена дъга, щръкнала от земята, и със заканата „Не, драги, няма да се измъкнеш!“ също потънаха във входа.

Като стигна до площадката на четвъртия етаж, портиерът спря за секунда и се хвърли към вратата, на която имаше табелка с надпис „ап. 8. Звънете 8 пъти“. А под тази табелка висеше друга, на която пишеше „Звънецът не работи. Чукайте“.

Всъщност на вратата и без това нямаше никакъв звънец.

Портиерът застана с гръб към вратата на един крак, а с другия започна да рита по нея.

Народът се натъпка на по-долната площадка и оттам наблюдаваше портиера.

А той риташе вратата така усърдно и червеният галош се мяташе напред-назад толкова бързо, че на бабичката с дългия нос й се зави свят.

Но вратата не се отваряше.

Мъжът със сламената шапка рече, че се наема да отвори всяка ключалка с обикновен пирон.

На което бабата с дългия нос отвърна, че вече са почнали да правят бравите толкова калпаво, та на крадците нищо не им струва да ги отварят и затварят дори и с нокти.

Тогава момъкът с торбата, от която стърчаха свещичка и опашката на някаква солена риба, отбеляза, че френските ключалки се отварят най-лесно, ако ги удариш с чук. Тогава чугунената рамка се чупи и ключалката се отваря сама.

На долния етаж Петров и Комаров си обясняваха един на друг как бояджията влязъл през прозореца и как може да се залови човек, ако държи в ръце ловджийска пушка, заредена с дребни сачми.

А портиерът продължаваше да рита с крак вратата.

— Не отварят — рече портиерът и извъртя шапката си на обратно.

(1934 година)

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.